Med dyp sorg må jeg meddele landet vårt at vi i dag-
-har mistet øverstkommanderende for den cubanske revolusjonen-
-Fidel Castro Ruz.
I anledning Fidel Castros død-
-erklærer Cuba ni dagers landesorg.
-Kom Compay Segundo hit? -Nei, aldri.
Han kom aldri hit?
Ved 60. gate sa de til ham at Buena Vista Sosial Club var den veien.
Det var visst i en dokumentar.
Han kom aldri til Buena Vista Sosial Club.
-Og dette er stedet? -Ja.
Det var her den ekte Buena Vista Sosial Club var.
Det var her den pleide å være - denne klubben for svarte.
En klubb for arbeidere -svarte arbeidere. Det er et berømt sted.
Men den var berømt også før i tiden-
-ikke bare akkurat nå etter det nye albumet og så videre.
Før var det et veldig viktig sted.
Dette var garderoben. Folk kom inn her...
...og ga fra seg frakker og hatter.
Så begynte de å danse.
Hele dette området tilhørte Buena Vista Sosial Club.
Det var en klubb for svarte.
Det pleide å opptre og danse her.
Nå er det et helsestudio, og faktisk veldig moderne.
Tenk dere at det var en scene her.
Det var et enormt danselokale.
Denne veggen var ikke her.
Dette er det opprinnelige gulvet.
Det var på dette gulvet at folk danset og nøt livet.
Det var som en film eller en drøm.
Nå? Skal du bli berømt nå?
Nå når stemmen er ødelagt og du knapt kan gå?
Når du må gå med stokk?
Nå?
Hva vet disse menneskene om Cuba egentlig?
Hva vet de om historien til landet vårt?
Hva vet de om alt vi har vært igjennom?
FØRKOLONIAL TID
TAÍNOFOLKET, BERØMT FOR Å FEIRE HØYTIDER MED MUSIKK
1492 SPANIA EROBRER CUBA
URBEFOLKNINGEN BLIR NESTEN UTRYDDET
1500-TALLET SLAVER ANKOMMER FRA AFRIKA
1844 "PISKENS ÅR"
MOTSTANDSBEVEGELSEN UNDERTRYKKES MED VOLD
1886 SLAVERIET AVSKAFFES PÅ CUBA
1880-TALLET: MUSIKKSTILEN SON BLIR FØDT PÅ ØST-CUBA
1895: POETEN JOSÉ MARTÍ FREMMER UAVHENGIGHET
1899: CUBA BLIR SELVSTENDIG FRA SPANIA
1900-TALLET AFRIKANSKE TROMMER FORBYS
1922: CUBANSK RADIO SPRER SON-MUSIKKEN OVER ØYA
1940-TALLET ARSENIO RODRÍGUEZ-
-GJENINNFØRER CONGA I SINE KONSERTER
1950-TALLET
DEN GYLNE ÆRAEN FOR CUBANSK MUSIKK
1130 KILOMETER
1997: ALBUMET "BUENA VISTA SOCIAL CLUB" SLIPPES.
Ok. Tusen takk for at dere er her.
Velkommen til pressekonferansen for de aller første livekonsertene.
Albumet har solgt i en halv million eksemplarer.
Det har vunnet en Grammy.
Wim Wenders er her og filmer en dokumentar.
-Hvordan begynte alt? -Unnskyld, jeg forstår ikke.
-Hvordan begynte reisen deres? -Greit.
Jeg og Juan de Marcos hadde pratet om å spille inn et storbandalbum-
-i 50-tallsstil.
Vi ville også jobbe med musikere fra Øst-Cuba og afrikanske gitarister.
Jeg spurte Ry om han ville være med, og han sa ja.
Men afrikanerne dukket ikke opp, så da ble det som det ble.
Jeg ville skape et prosjekt med cubanske røtter-
-og basert på våre forfedre.
Nick og jeg snakket sammen-
-og han sa: "Ja, jeg vil gjøre dette prosjektet med deg."
Ry Cooder er en av mine idoler.
Dette var på faksens tid. Jeg sendte en faks til Ry.
Umiddelbart sa resepsjonisten at det var telefon til meg.
"Hvem er det?" "Ry Cooder."
Jeg tenkte: "Veldig morsomt." Så tok jeg telefonen.
En stemme sa: "Er det Nick Gold?" Jeg ble helt...
Studioet er fantastisk. Man føler seg som hjemme med en gang.
Ulempene er ganske morsomme.
Den største ulempen nå er at det regner inn gjennom taket.
Det er historie her. Musikk har blitt spilt inn her i 50 år.
Kanskje jeg romantiserer det, men jeg synes at man føler det.
Jeg jobbet i en jazzbutikk i London-
-og fant en plate av Arsenio Rodríguez.
Den var helt ulik alt annet. Jeg ble forelsket i cubansk musikk.
Hei.
Her er alle innspillingene fra de siste 40 årene.
Her finnes innspillinger av alle. Det er fantastisk.
Da Marcos begynte å prate om drømmeprosjektet sitt-
-sa han: "Denne pianisten lever og spiller på Cuba."
"Denne trompetisten spiller på Cuba."
Jeg hadde trodd at alle hadde sluttet å spille eller var døde.
Han sa at han hadde funnet Arsenios opprinnelige pianist, Rubén González.
Arsenio bodde to hus unna meg.
Jeg hørte ham spille på tres hver dag.
Han sa: "Kom hit." Han var blind.
Han følte med hånden over ansiktet mitt.
Jeg sa: "Hva er det?" Han sa: "Du er kjekk."
Jeg sa: "Nei, jeg liker bare musikken."
"Du får hete El Bonito. Du begynner i bandet neste uke."
Fram til 40-tallet var det forbudt å spille conga på Cuba.
Det minnet folk om kraften-
-og lyden av afrikanernes trommer under slavetiden.
Den første til å bruke conga i bandet sitt var Arsenio Rodríguez.
Han er en av de største musikerne i Cubas historie.
Han la grunnlaget til alt fra salsa og mambo-
-til moderne latinamerikansk dansemusikk rundt i verden.
Da jeg spilte, sa han: "Gjør sånn isteden. Det høres bedre ut."
Etter en stund ble jeg en mester i cubansk musikk.
Jeg hadde et piano, men med tiden, siden det var av tre-
-begynte skadedyr å ete seg inn i det.
Til slutt hadde de ødelagt pianoet.
Døren var ulåst, og han løp bort til pianoet.
Vel, så godt han kunne. Han var jo en gammel mann.
Jeg ville få tak i den største cubanske trompetisten i moderne tid.
Jeg jobbet på Tropicana Club i 30 år. Jeg har viet meg til-
-descarga - improvisert cubansk musikk.
Ikke for å skryte, men jeg var best på Cuba.
Hvordan går det?
Eliades Ochoa er selve symbolet på bondemusikk.
Dette er nabolaget mitt. Jeg ble født rett i nærheten her.
Jeg ble født i fjellene i provinsen Santiago de Cuba.
Det er noe med Santiago. Vi er en blanding-
-av spanjoler, afrikanere og cubanere.
I hvert gatehjørne er det noen som spiller gitar eller conga.
Her drikker vi rom uten is.
Folk fester helt til daggry.
Verken mor eller far hadde jobb. Vi var seks søsken.
Livet var hardt, veldig hardt.
Allerede som barn begynte jeg å tjene til livets opphold-
-ved å spille musikk i bordeller og barer.
Dette var bordellkvarteret.
I disse gatene var alle rommene fulle av kvinner.
De hjalp meg virkelig.
Pío Leyva var en av de største son-sangerne.
Ingen lærte meg å synge.
Jeg synger fordi... Jeg vet ikke. Det kommer fra hjertet.
Den store bassisten fra den gamle generasjonen var Cachaíto López.
Instrumentet mitt var fiolin.
Men bestefar sa jeg måtte spille bass-
-fordi det var familietradisjonen.
Det er 30 bassister i familien, sånn cirka.
Barbarito Torres er sin generasjons beste luttspiller.
Gudfaren min var en av Cubas beste luttspillere.
Luciano Monet.
Så da jeg var ti år gammel, fikk jeg en lutt.
Jeg begynte å veve inn nye stiler i bondemusikken-
-som funk og rock. De begynte å kalle meg "luttens Jimi Hendrix".
Musikken flommer inne i hodet på meg.
Når jeg improviserer, blandes alt, og så skaper jeg noe eget.
Da jeg kom til studioet-
-ville Ry Cooder og Juan de Marcos spille en kassett for meg.
Det var en låt som gikk...
Så kom det en luttsolo.
Jeg sa: "Hva faen, det er jo meg!"
Luttspilleren på kassetten var meg.
Jeg er 90 år gammel, pluss.
Hva er hemmeligheten?
Ikke overdriv.
Ikke gjør for mye av noe.
Hør her. Hør på meg.
Hvis jeg spiser kylling, spiser jeg bare en liten porsjon-
-slik at jeg ikke blir lei av det.
Da har jeg lyst på mer kylling neste dag.
Den andre hemmeligheten har med kjærlighet å gjøre.
Der gjør jeg det samme som med kyllingen.
Compay var som en bok. Han visste alt. Han levde i nesten hundre år.
Jeg er en av de første son-musikerne fra Santiago.
Jeg spiller son, og jeg akter ikke å slutte nå.
Son representerer essensen i det cubanske folk.
For oss cubanere er musikk som mat.
Når tidene har vært vanskelige, har vi skapt musikkstiler-
-som har hjulpet oss å overleve.
Son var slavenes musikk på slutten av 1800-tallet.
Mennesker fra ulike deler av Afrika brakte med seg sin musikk-
-og de blandet seg med europeisk musikk.
Son er faktisk roten til all dansbar tropisk musikk-
-i hele Amerika.
Jeg ble født her i 1907.
Folk spilte son helt til morgenen.
Vi har et uttrykk, "til kakaoen".
Det betyr "til morgengry".
Jeg startet duoen Los Compadres.
Den som sang førstevokal kaltes Compay Primo.
Og den som sang andrevokal kaltes Compay Segundo.
Noen sa: "Du burde spille i Havanna."
"Du er kjempebra på gitar."
Jeg kjøpte en billett til Bayamo.
Da jeg kom dit, ville jeg se tobakksfabrikken.
Da jeg var 14, lærte jeg meg å rulle sigarer.
Jeg jobbet til jeg kunne kjøpe billett til Las Tunas.
Til slutt kom jeg til Havanna, i 1934.
Det var mye liv og røre i Havanna på den tiden.
Det ble spilt mye musikk på kafeer og klubber.
Det fantes klubber for hvite og klubber for svarte.
På 30-tallet var rasismen veldig sterk.
Faren min var musiker. Han spilte med Arsenio.
Han måtte spille for én peso, til den siste fylliken gikk hjem.
Svarte musikere fikk ikke spille på hvite klubber.
Det var klubber for fattige svarte-
-for eksempel Buena Vista Sosial Club.
Den mest berømte var Buena Vista.
Danselokalet var lite, men gårdsplassen var enorm.
Jeg spilte på klubber nesten hver dag.
På kabaretene var det alltid bare hvite i orkestrene.
På Hotel Nacional var det én svart, men ikke for mørk.
De valgte ut folk og sa: "Finn noen som er lysere, ikke så mørk."
Her var det en klubb.
Den var fenomenal.
Da jeg var 17 år gammel, spilte jeg i orkesteret her.
Det finnes et ordtak som lyder: "Å huske er å leve på nytt."
Når man gikk rundt i studioet, hørte man Rubén spille.
Gikk man litt lenger, hørte man Compay komponere-
-eller spille en av mini-mesterverkene sine.
Og enda litt lenger bort satt Eliades og spilte en guajiro.
Ry hadde en liten diktafon som han gikk rundt og spilte inn på.
Neste dag sa han: "Hva med denne?"
Ry sa: "Kan vi finne en sanger med mykere stemme?"
Barbarito sa: "Ibrahim Ferrer er han som sang med Los Bocucos."
Jeg var hjemme og pusset et par sko.
Jeg hadde ikke noe fore. En mann sa: "Noen ser etter deg, Ibrahim."
Jeg sa: "Hvem da?" Det var Juan de Marcos.
Ibrahim var en av de fattigste.
Han pusset sko for å kunne overleve.
Jeg var trist og lei. Jeg ville ikke synge mer.
Jeg ville ikke leve mer-
-for jeg var veldig skuffet...
...over musikken. Derfor var det slik jeg nettopp sa.
Da jeg pensjonerte meg, var jeg veldig skuffet over musikken.
Han sa: "De betaler." Så jeg sa: "Ok, da gjør vi det."
Jeg byttet klær, vasket ansiktet og dro.
Ibrahim kom med skopussflekker på buksene.
Da han kom inn, så Eliades ham, og snudde seg-
-og begynte å spille "Candela", en låt fra Santiago.
Ibrahim begynte å synge med en gang. Så var isen brutt.
Sangen var "Ay Candela", skrevet av Faustino Oramas.
Jeg pleide å synge den.
Jeg begynte å synge med...
Jeg gjorde det uten å vite at de spionerte på meg.
Jeg dro ikke dit for å spille inn. Jeg skulle kore.
Rubén var rastløs og begynte å improvisere på pianoet.
Jeg ba ham om å spille "Dos Gardenias".
Han begynte på "Dos Gardenias". Så snart han åpnet munnen...
For et sjokk. Han sang så vakkert.
Min venn Juan de Marcos...
...og min venn Ry, som dere kjenner...
...og Nick... De oppdaget meg.
Omara spilte inn i etasjen under, og hun kom opp til oss.
Da jeg hørte Ibrahims vakre stemme, begynte jeg å gråte.
Jeg kjente igjen stemmen.
Omara er en av vårt lands absolutt største sangerinner.
Juan de Marcos ba meg om å spille inn en låt for dem.
Han spurte: "Hva vil du synge, Omara?"
Jeg sa at jeg tenkte å synge "Veinte años".
Faren min lærte meg den da jeg var fire.
Jeg pleide å bo under dette taket, her i dette huset.
Jeg bodde her da jeg var liten.
-Dere har gjort om uteplassen? -Nei, den er likedan.
Nei, den hadde ikke det gulvet før.
Her var det et lite bad, men de har bygd ett til.
Vi var veldig lykkelige.
Iblant hadde vi ikke noe mat. Vi måtte drikke vann med sukker.
Vi var veldig fattige. Men regnet i kjærlighet var vi millionærer.
I dette lille rommet lærte far meg sangen "Veinte años".
Far sa: "Kom og sett deg her. Jeg skal lære deg en sang."
Moren min var en hvit dame.
Hun kom fra en rik familie.
Faren min var svart. Moren hans var slave hjemme hos moren min.
De lekte med hverandre som barn uten å vite noe om rase.
Hun ble forelsket i faren min. Familien tok avstand fra henne.
OMARAS FARFARS SLAVEPAPIR
Far sa: "Du kommer til å bli en stor sangerinne."
Jeg forsto ikke hva han snakket om.
1952 bestemte jeg og søsteren min, Haydée, oss for-
-å danne en kvinnelig kvartett.
Det var Cuarteto d'Aida.
Jeg likte å danse klassisk ballett.
Hvert år prøvedanset vi for å bli tatt opp i balletten.
Jeg måtte gå derfra med tårer i øynene, for jeg ble aldri utvalgt.
Jeg forsto ikke at det handlet om rase.
I klassisk ballett var det bare hvite som fikk danse.
Alle får jo synge.
Compay Segundo bodde i huset der borte.
Compay Segundo bodde her i Havanna i en kort periode.
Da bodde han på hjørnet der, på toppen.
Jeg gikk hjem til ham én gang for å prøvesynge.
Jeg sang i gruppen hans.
Hun er en god sangerinne. Den aller beste.
Jeg sang andrevokal for henne.
Det var helt nydelig på første tagning.
Ry Cooder sa at Omara Portuondo er Cubas svar på Sarah Vaughan.
Jeg sa: "Nei. Sarah Vaughan er USAs svar på Omara Portuondo."
Der har vi det.
Etter innspillingene visste vi at vi hadde noe utrolig.
Vi kom på navnet ganske tidlig under miksingen.
En låt på platen heter "Sosial Club Buena Vista".
Jeg syntes at det oppsummerte hele greia.
Det føltes som en klubb. Det var en sånn stemning.
Derfor kalte vi platen "Buena Vista Sosial Club"-
-istedenfor "The Eastern Album". Det var nok ganske smart.
I dette bildet kommer Ibrahim til jobb på den andre dagen.
Den første dagen visste han ikke noe. Han hadde ikke spilt inn på årevis.
Neste dag kom han med hvite sko og nypresset skjorte.
Her skal han akkurat til å gå inn døra i etasjen under.
Han tilhører familien min.
Nå skal vi skåle, gutter.
For denne dagen er faktisk...
-...spesiell. -For oss.
Dette er...om jeg får be...
-Vi skåler for... -Hvem?
For Benny.
Jeg vil gjerne få sydd en dress.
Jeg trenger en rød dress.
Ærlig talt skal jeg bruke den for å forføre.
Da skal vi gjøre vårt beste.
Verdensmusikk er ikke rock'n'roll. Vi har ikke et stort selskap bak-
-og masse penger for å tiltrekke journalister og promotere musikken.
Du må opptre.
Buena Vista Sosial Club var ikke et band eller en supergruppe.
Det var en gruppe musikere hvorav de fleste hadde gått av med pensjon.
Vi måtte starte et band for å kunne presentere musikken.
Men Omara hadde sitt eget band.
Eliades jobbet med Cuarteto Patria.
Jeg tok Rubén González og Ibrahim Ferrer-
-og fløy til London for å presentere musikken for første gang.
Da Ibrahim ble med i bandet, holdt han seg i bakgrunnen hele tiden.
Jeg ba ham om å gå foran.
Jeg måtte dytte ham fram. "Du er frontfiguren."
Vi spilte noen konserter i England.
Det var veldig vellykket. Mange journalister kom.
Så plutselig forandret alt seg.
Vi begynte å selge plater i massevis.
Ibrahim var fantastisk til å improvisere.
Han kunne snappe opp det som skjedde i lokalet-
-og så synge om det.
Se, for en deilig kvinne
Hun danser til danzón-musikken som jeg brakte hit fra Cuba
For at du skal føle deg så bra
Det er ikke det samme som hip hop-improvisasjon.
Det vanskelige er at han må synge.
Jeg vil presentere min venn, Juan de Marcos
Han gir deg det hardt og deilig
Det er det magiske med Ibrahim og cubansk son.
De kaller meg den dumme, den trege
Men en med kvalitet
Men det som er aller dummest
Er jeg, og jeg sier sannheten
Både Marcos, Eliades og Omara var ute og turnerte.
Det var én gang at vi så at to eller tre av dem-
-skulle være på omtrent samme sted omtrent samtidig.
Da tenkte vi: "Vi prøver å bringe dem sammen i en konsert."
Da kom Wim Wenders med et filmteam og begynte å filme dokumentaren.
Om to dager spiller dere live for første gang noensinne.
Er dere forberedt?
Det spørsmålet besvarer jeg på lørdag klokka elleve.
-Om kvelden? -Ja, etter den første konserten.
-Du spiller ustemt. -Ikke kall meg gammel.
-Du er ikke gammel, bare litt ustemt. -Jeg vet hva jeg holder på med.
-Vet du at gitaren er ustemt? -Ja.
-Da vet du at du må stemme den. -De maskinene lyver.
De lyver, for de er stemt av maskiner. De lyver.
Du kan ikke spille ustemt framfor 2000 mennesker i morgen.
Det føles galt å bore hull i en gitar fra 1960, men...
Vi spiller i G!
Herregud! Hør på musikken.
-Nei, hør på ham. Han spiller i G. -Men hvis du hører musikken...
G! Dette er G.
Det er helt likt.
Hva mer forlanger du? De tar meg ikke seriøst. Jeg er ikke gal.
Vi spiller samme tone. Det er samme tone som ham.
-Jeg er gammel. -Nei, bare gal.
Et mysterium? Nei, det er ikke et mysterium, det er bare feil.
Vi må være gale. Ikke sant, Wim?
Du skjønner. Man spille ikke inn en film med to dager med øving.
-Det er nifst. -Nifst? Det er sinnssykt.
Det er bedre. Jeg pleier å spille annerledes.
Ok, men du forstår.
Du får én solo, og det er det.
Vær oppmerksom, så du vet når det holder.
Jeg har sunget siden jeg var sju, og har sunget i 40 år.
Og jeg i 90 år. Finn en annen gammel mann som kan spille på en sånn gitar.
Finn en annen gammel mann.
Sigaren min.
På slutten av 80-tallet hadde Compay Segundo trukket seg tilbake.
Jeg hadde en rolig periode, som alle artister har.
Man arbeider hardt, og så må man ha en rolig periode.
I løpet av denne rolige perioden kunne jeg skrive mange sanger.
For å kunne skrive, må man være uthvilt. Jeg gikk til stranda.
Compay Segundo kom tilbake til Santiago de Cuba.
Han sa til meg: "Jeg heter Compay Segundo."
Kan dere tenke dere! Jeg hadde hørt på Compay siden jeg var liten.
Han sa til meg: "Du må spille musikken min"-
-"så jeg kan tjene litt royalties."
Han stakk ned hånda i skjortelomma og tok opp en kassett.
Han sa: "Det er en låt her som vi kanskje kan gjøre noe med."
Jeg puttet kassetten i radioen. Ut kom den kjente låta "Chan Chan".
Sangen handler om Juanica og Chan Chan.
Juanica og Chan Chan sikter sand i havet.
Og Juanica...
Da ble mannen hennes flau, fordi hun...
Jeg har til og med spilt "Chan Chan" for paven i Vatikanet.
Og jeg tror at han likte den.
Noe av det aller fineste for meg var at Ibrahim var med.
Jeg var veldig glad i ham og hadde kjent ham veldig lenge.
Jeg møtte ham for 50 år siden.
Det er en fornøyelse å få presentere damene i Cuarteto d'Aida.
Jeg sang i kvartetten, og han koret for Pacho Alonso.
Ibrahim og jeg fant hverandre gjennom musikken.
Stemmen hans var like myk som personligheten hans.
Det er en sang som går: "Bra menneske..."
Den burde tilegnes ham, for han var et veldig bra menneske.
Han hadde en vanskelig barndom som alle som vokser opp fattige.
Han var en dyktig sanger, men fikk aldri noen sjanse.
Det er livet. Hvor mange begavede mennesker-
-kunne hatt suksess hvis de bare hadde fått sjansen?
-Vær så god, Ibrahim. -Greit.
Dere vil at jeg skal fortelle kort-
-om hvordan livet mitt var?
Ifølge moren min hadde faren min vært sanger.
Jeg ble født under en dans.
Jeg ble oppdratt av moren min.
Da jeg var tolv år, mistet jeg moren min.
Derfor har jeg alltid med meg denne stokken.
Den minner meg om mor. Hun er mitt alt.
Helt siden jeg var tolv år og mistet moren min, bærer jeg henne med meg.
Siden jeg var alene, måtte jeg slutte på skolen og begynne å arbeide.
Jeg jobbet her.
Jeg bar sekker med sukker som veide nesten 150 kilo.
Jeg var så tynn.
Se på disse arrene. De forsvinner aldri.
Folk har fortalt meg at etter at moren min døde-
-gikk det bare an å vekke meg med serenader.
Hele livet mitt har handlet om musikk.
Musikkstilen son kom ned til Santiago de Cuba fra fjellene.
Det var nettopp der den cubanske revolusjonen begynte.
Så røttene kommer fra samme sted.
Vi må beskytte Fidel
Vi må beskytte ham For han er vår redning
Musikk er så viktig for oss at under revolusjonen-
-hadde Fidel kvintetten Quinteto Rebelde.
Quinteto Rebelde pleide å opptre i fjellene.
De gjorde tolkninger av kjente cubanske sanger-
-men med nye tekster som handlet om den politiske situasjonen.
Vi må beskytte ham
-Winston -Den kommer i to størrelser
-Winston -Høyeste kvalitet
Den har det beste filteret og beholder smaken
Winston-sigaretter
Det var politisk krise, men musikerne hadde flere steder å opptre på-
-takket være kasinoene og hotellene som Batista og mafiaen hadde bygd.
Celia Cruz!
50-tallet var den gylne æraen for cubansk musikk.
Men det var en hard tid for folket på grunn av Batistas korrupte regjering.
Når revolusjonen seiret, gikk alle ut og feiret på gatene.
Alle støttet revolusjonen.
De støttet Fidel Castro og alle dem som hadde gitt sine liv-
-for at Cuba skulle tilhøre cubanerne.
Vi ville ikke styres av andre. Vi ville ikke være slaver.
Fidel ble spurt: "Kommer raseskillet til å fortsette?"
Fidel svarte: "Det vet jeg ikke."
"Men alle må danse til revolusjonen."
Fidel prøvde å viske ut rasismen på Cuba med et pennestrøk.
Han stengte alle klubbene-
-og forsøkte å skape et mer demokratisk samfunn.
Det ble kalt Operasjon Peter Pan.
Det var en kjempekampanje: "Send barna deres til Miami."
Det var som en epidemi.
Mange mødre sendte barna til USA.
En av de mødrene var søsteren min.
Å skilles fra datteren sin er vanskelig.
Hun ombestemte seg og prøvde å få henne tilbake-
-men datteren ville ikke. Så hun flyttet til henne i Miami.
Det var fryktelig.
Det er sånt man må akseptere. Man kan ikke bestemme over andre.
Det var slik jeg ble soloartist 1967.
Søsteren min var livredd for å opptre solo. Vi var blyge begge to.
Men jeg var nødt til å se om jeg hadde det i meg å være soloartist.
Dette var en konsert jeg ga i Vietnam, Kina og Korea.
Under denne tiden koret Ibrahim for Pacho Alonso.
Han ville alltid bli soloartist, og jeg sa: "Det kan du bli."
Men det skjedde ikke.
Han var ikke en sånn som kjørte over andre.
Han ventet tålmodig på sin tur.
Kom hit, Ibrahim.
Alle kjenner vel til Ibrahim?
Se på dette ansiktet.
Zoom inn på dette ansiktet.
Smil, Ibrahim! Smil!
Ibrahim er en fantastisk sanger.
Han er også en dyktig låtskriver.
Du kan vel synge noe? Se, hun vinker til deg.
Spill sangen din "Hay que entrarle a palos a ese".
Ja, vi spiller den.
Han sa: "Folk sier at jeg synger stygt."
"Hvem har sagt det, Ibrahim?"
Han sang vakkert. Han hadde en myk og nydelig stemme.
Etter det lot ikke Pacho meg synge.
En gang sa han at han var lei av meg.
Men jeg ville ikke slutte, for jeg hadde grunnlagt gruppen.
I lang tid var den cubanske musikken-
-den viktigste tropiske musikken i verden.
Men dessverre, på grunn av USAs embargo-
-ble kontakten til resten av verden tapt.
Det foregikk en slags evaluering-
-av alle artister fra kulturdepartementet.
De sa: "Du er A, du er B, og du er C."
Og så ga de deg en lønn.
Systemet er bra på sett og vis.
Det gir trygghet i livet til arbeidere, men ikke til de rike.
Derfor bor det ingen rike her.
Jeg har aldri forlatt pianoet. Jeg spiller alltid noe.
Den cubanske musikken ble helt bortglemt.
Så kom mye annet, som jazz og rock.
Det kom uendelig mye musikk utenfra.
Til slutt la jeg opp.
Det føltes som et nederlag.
Takk.
Pío Leyva er et null Helt uten prestisje
Ser du meg, så ikke bli rystet Jeg er faktisk lykkelig
Ibrahim vil synge Men han får ingen sjanse
Sett ham i en gyngestol Han mister balansen
Jeg tror sterkt på Lasarus.
Han blir kalt for "Tiggeren".
Han viser vei-
-og hjelper de som lider nød.
Jeg legger blomster til ham.
Og mye parfyme.
Hver gang jeg går herfra...
På ham og på meg også.
1 TIME FØR DEN FØRSTE KONSERTEN
Vi gjorde det av kjærlighet, ikke for å tjene penger.
Jeg har vært fattig hele livet og er stolt av det.
Jeg er mest stolt av tiden da jeg var lutfattig.
Denne musikken ble skapt med kjærlighet.
Vi alle elsket det vi holdt på med.
Gamlingene var så lykkelige. Vi var ute på turné igjen.
De følte seg nyttige igjen.
DEN FØRSTE KONSERTEN NOENSINNE
Vi hadde alle fra albumet.
Det var utrolig, for de hadde ikke spilt sammen siden de var i studio.
Det finnes et sjeldent fysisk fenomen.
Hvis man skiller to partikler-
-og berører en av dem, så beveger også den andre seg.
Det var det som skjedde meg i den første konserten i Amsterdam.
Jeg følte en sterk forbindelse til landet mitt.
Bravo!
Folk elsket dem.
Vår amerikanske distributør sa: "Vi må gjøre dette i Carnegie Hall."
Å få cubanere til USA for å spille var veldig vanskelig på den tiden.
TO MÅNEDER SENERE CARNEGIE HALL
Takk! Takk, familien min!
Jeg har vært Ibrahim Ferrer i hele mitt liv.
Jeg har sunget i over 60 år.
Under alle disse årene-
-har jeg vært samme person, med samme stemme.
Eller nei, ikke den samme stemmen. Stemmen er dårligere nå.
Nå?
Nå når stemmen er ødelagt og du knapt kan gå?
Nå?
Hvordan er det mulig at de kan like dette temaet så godt?
Det er ufattelig. De synger med til og med.
Sangen handler om å lide.
Har du noen anelse om hvor mye foreldrene mine har lidd?
Jeg har aldri hatt slik suksess som nå.
Jeg lurer nesten på om jeg holder på å bli gal.
Eller om jeg drømmer.
Nå er jeg 93 år gammel.
Det er litt jo sent, men livets blomster-
-kommer til alle før eller senere.
Og det skjer bare én gang i livet.
Så det gjelder å være oppmerksom når det skjer.
Tanta mi tok med et cubansk flagg til en konsert midt i USA.
Det var første gang artister fra Cuba kom til USA og opptrådte.
Vi er et lite land. Vi har ingenting, ingen ressurser.
Men vi har skapt musikken vår.
Det var en drøm som gikk i oppfyllelse.
Det er en stor fornøyelse å overrekke denne...
Ry Cooder tok imot Grammy-prisen for beste tropisk-latinske album.
Gitaristen Ry Cooder har spilt med Rolling Stones og Randy Newman.
Men de musikerne han snakker mest om nå for tiden-
-er de som nettopp vant en Grammy.
Da Wim Wenders filmet dokumentaren-
-sa Ibrahim Ferrer til meg: "Omara, du har spilt inn sanger med alle."
"Jeg skulle gjerne spille inn en sang sammen med deg."
Ry og jeg har kjent hverandre i over 20 år.
Da han kom hjem etter innspillingen-
-strålte han av en glede som var smittsom. Jeg forsto-
-at det må ha vært spesielt. Så hørte jeg musikken-
-og da visste jeg det med sikkerhet.
Han fortalte historier om disse gamlingene-
-som var 90 og 80 år gamle-
-men mer fulle av liv enn noen han hadde truffet. Jeg ville se det selv.
Vi må spørre gamlingene i dette nabolaget.
"Hvor lå Buena Vista Sosial Club?"
Han vet det. -Vi leter etter Buena Vista Sosial Club.
Buena Vista? Den finnes ikke lenger.
Den må ha ligget der borte. Så du må gå opp og så den veien.
Gå opp 60. gate, så er det rett der.
NOMINERT TIL OSCAR FOR BESTE DOKUMENTAR
-De nominerte er... -Filmen gjorde alt enda større.
Den ble en større og større suksess. Det var et skikkelig fenomen.
VI VIL TREFFE DEG, IBRAHIM
-Hva gjør du? -Spiser en drue.
Hils til Santiago fra alle oss.
-Be ham hente matkupongen. -Hent matkupongen for meg.
De ba ham om å kysse meg på scenen og alt.
KJÆRE IBRAHIM GRATULERER PÅ 47-ÅRSDAGEN
-Hvert lys er fem år. -Skål!
Jeg vet ikke hva kenguruer spiser.
Jeg må fremdeles klype meg selv...
...for å forsikre meg om at jeg ikke drømmer.
Jeg trodde aldri at jeg skulle få sånn suksess.
Det var utrolig!
Dagen før hadde Elton John opptrådt i Hyde Park for 8000 personer.
Vi dro 14 000.
Ibrahim var fyr og flamme. Han ble superstjerne.
Utrolig. Utrolig!
Alle kommer til å huske Ibrahim i hundre år.
Ibrahim fikk en ny sjanse. Han ble utvalgt av Gud, hvem det nå er.
USA AVSLÅR IBRAHIMS VISUMSØKNAD FOR GRAMMYUTDELINGEN
Jeg forstår ikke hvorfor visumsøknaden vår er blitt avslått.
Jeg føler meg i hvert fall ikke...
Jeg føler meg ikke som terrorist.
"Alle vi som er her, vet dette, og også"-
-"at disse prisene er veldig prestisjetunge."
"De er et bevis på"...
Naturlig, ikke sant?
..."at resten av verden også vet det."
Jeg er glad i deg, Ibrahim. Takk.
-Tre Grammy-priser? -Ja, tre.
-Takk. -Takk selv...
...for alt. Alt.
Compay var i et band som spilte bondemusikk og manglet luttspiller.
Jeg var kjent som luttspiller helt siden jeg var liten.
De sa: "Vi drar til Matanzas og spør om Barbarito vil være med."
Og det var da han kom til Matanzas, på den åttende...
Nei, la meg tenke... Den niende september 1977.
Jeg husker datoen veldig godt, for dagen før-
-hadde jeg begravd faren min, som hadde dødd den sjuende.
De ville verve meg til bandet sitt, men jeg ville ikke.
For jeg hadde jo akkurat begravd faren min.
Men moren min tok en liten veske-
-og pakket ned klærne mine og sa: "Jo, han blir med."
"For faren hans ville at han skulle bli musiker."
Det var sånn jeg møtte Compay.
Se på havet.
Er det ikke vakkert her? Se.
Min bestemor sendte meg ut på ærender-
-men iblant gikk jeg ned hit på stranda isteden.
Da jeg kom hjem igjen-
-tok bestemor tak i beinet mitt og slikket på det-
-for å kjenne etter om det smakte salt fra havet.
Her ligger bestemoren min begravd.
Hun ble begravd da jeg var sju år gammel.
Jeg spurte: "Hvorfor bærer de henne i denne kassa?"
De sa: "Hun er på vei til en fest."
"For at hun skal slippe å gå bærer de henne i en kasse."
"Den har lokk for å beskytte henne fra sola."
Da sa jeg: "Å, så fint."
Til min bestemor, Ma Regina.
COMPAYS SISTE KONSERT TO UKER FØR HANS DØD
Jeg har oppfylt en manns plikter i henhold til José Martí:
Plante et tre, skaffe et barn og skrive en bok.
Alt dette har jeg gjort.
Som mann-
-føler jeg meg tilfreds med det jeg har oppnådd i livet mitt.
Jeg er en ærlig mann
Fra der palmene vokser
Før jeg dør, er mitt ønske
Å synge ut sjelens toner
Livets blomster. Så vakre de er.
Før eller senere kommer de til deg i sin glans.
Uten kjærlighet dør blomstene.
Og uten kyss flyr kjærligheten sin vei.
Fantastisk. Sånn snakker en sann poet.
Sånn er det.
Musikken speiler den virkelige verden, ikke den vi vil se.
Det er så synd at han har disse problemene.
Kan det kureres?
Problemet er at hodet svikter ham iblant.
Klaviaturets mester...
...den store Rubén González.
Hvordan kommer det seg at du husker musikken så godt-
-og ikke glemmer den?
Jeg tror at det er åndenes fortjeneste.
Det er sånne ting åndene liker.
Jeg har mange musikers ånder rundt meg.
Jeg har hatt mange venner som er døde nå.
Når man husker noe-
-er det fordi ånden er til stede.
-Kommer du noen gang til å slutte? -Nei, det vil jeg aldri.
Jeg spiller min siste tone i graven.
RUBÉN, OMARA OG IBRAHIM MOTTAR FÉLIX VARELAS ORDEN
CUBAS HØYESTE KULTURELLE ÆRE
Rubén...
Rubén González!
Denne er for moren min.
Ibrahim Ferrer!
Man kan si at Lasarus sparte dette for meg til år 2000.
Nå når stemmen er ødelagt og du knapt kan gå?
Man skal bli berømt når man er 15 eller 20 år gammel.
Men den som venter på noe godt, venter aldri forgjeves.
Før dette ville jeg ikke leve lenger.
Men heldigvis dukket min venn Juan de Marcos opp-
-og vekket meg fra gyngestolen.
Hans siste konsert var jazzfestivalen i Marciac.
Det var... Vi holdt på å avlyse, men han sa nei.
Ibrahim Ferrer!
Tilstanden hans var så kritisk da-
-at etter hver andre sang, måtte han gå ut og få oksygen.
Fire dager senere gikk han bort.
Han ga alt under den konserten.
Han døde som den mest elskede og mest berømte cubanske sangeren-
-på 1900-tallet i vårt land.
Jeg vet ikke om jeg burde si dette, men...
Denne kvelden, og alle andre kvelder-
-men særlig denne kvelden, den 3. august-
-sto han på denne scenen-
-vår kjære venn Ibrahim Ferrer.
ÅRSDAGEN FOR IBRAHIMS DØD
Son-musikken har spredd seg over hele verden.
Det treet står atter i blomst.
Han var en så fantastisk mann-
-en så dyktig sanger og musiker, og en så fin venn og cubaner.
Til Ibrahim Ferrer.
Jeg tror at jeg ble født med musikken i blodet.
Jeg vil at folk skal vite hvor jeg kommer fra.
Det beriker livet mitt.
Det gjør at jeg vil fortsette å spille musikk hvert eneste øyeblikk-
-på hver scene, hvor som helst i verden.
Den styrken får jeg når jeg husker hvor jeg kommer fra.
Son, Cubas tradisjonelle musikk, har gitt meg alt jeg har i livet.
Hvis jeg lever noen år til, kommer son til å gi meg enda mer.
President Obama har invitert gruppen Buena Vista Sosial Club-
-til å spille sine hits.
Det er første gang gruppen drar til Det hvite hus.
Samtidig knyttes relasjonen mellom USA og Cuba på nytt.
Vi tenker alltid på vennene våre som ikke er med oss fysisk.
Vi skal fortsette å spille som gruppe.
Vi fortsetter å spille samme musikk som en hyllest.
Selv om vi har tatt inn nye, unge medlemmer.
FEIRING AV SANKT LASARUS HJEMME HOS IBRAHIM
Hele verden relaterer Cuba til Buena Vista Sosial Club.
Dette er nok første gang jeg spilte piano.
Jeg lærte meg ved å høre på ham da jeg var liten.
Han har alltid vært min læremester og min mentor.
Vi har det veldig gøy sammen, bestefar og sønnesønn.
Han gjør en greie. Han plystrer på en eller annen melodi...
Så sovner jeg.
Så våkner han og fortsetter der han slapp.
Forsiktig.
Hei! Hvordan går det, Ry?
Folket i USA valgte en mann som president, og det var Obama.
Han er en gentleman, og veldig ettertenksom og rolig.
Han er blandet som meg.
Han er en blanding av svart og hvit. Det er jeg også.
Jeg har et spørsmål til dere.
Dette er jo et historisk øyeblikk i relasjonen mellom USA og Cuba.
Hva syns dere om denne utviklingen i relasjonen mellom de to landene?
Vi liker ikke å snakke om politikk.
Det er som om jeg skulle gi lutten til Obama og en mikrofon til Raúl.
Forstår du hva jeg mener? Men hvis vi kan bidra-
-til et bedre forhold med denne konserten, så er det bare bra.
Se, så mange bommer.
Vi er de første cubanske musikerne som spiller der på 50 år-
-altså musikere som bor på Cuba.
Velkommen til Det hvite hus. Takk for at dere kom.
-Sett instrumentene der borte. -Kan alle stille seg opp ved gjerdet?
Hyggelig.
Ta godt imot Buena Vista Sosial Club!
Det er flott å ha dere her. Jeg fortalte dem at-
-da dokumentaren om Buena Vista Social Club kom...
Det var visst i 1998. Da kjøpte jeg en CD.
For dere som er for unge til å huske det...
...så var det en sånn rund greie som man måtte putte inn...
Jeg husker vinylplater.
Vi er kjempeglade for å ha dem her.
I nesten 20 år har denne gruppen vært et symbol på de sterke båndene-
-mellom amerikanere og cubanere.
Vennskapsbånd og kulturelle og musikalske bånd.
Jeg håper at besøket deres her blir vellykket-
-og jeg håper at jeg ser like bra ut som dem om noen år.
Presidenten kom og tok oss i hånda og sa: "Det er en glede"-
-"å ha dere her i Det hvite hus." Det var som om han var cubaner.
Vi tar bildet. Si "whisky".
Nei, "roma fra Cuba..."
Hva skal dere gjøre nå på resten av turneen?
Vi skal stå opp tidlig i morgen og dra videre til neste konsert.
-Til Mayarí og andre steder. -Til San Antonio.
-Og Santiago de Cuba. -Tusen takk.
Etter lang tid er Buena Vista Sosial Club tilbake i USA-
-med sine skjønne, karibiske rytmer.
DEN FØRSTE KONSERTEN I MIAMI
Denne konserten er viktig for oss. På 20 år har vi aldri spilt i Miami.
Jeg kjenner stedet, for jeg spilte her i 1959 med Benny Moré.
Det er mye engstelse, men blodtrykket er bra.
Det er veldig spesielt. Vi har aldri hatt sjansen til å spille her før nå.
Luna! Vi begynner nå.
Idania! Er du klar? Kom igjen.
Vår elskede familie...
Publikum fyrte oss opp!
Dette er familien min i Miami. Vi har ikke sett hverandre på 44 år.
Vi lekte sammen da vi var små.
Air Force One lander i Havanna.
Den første amerikanske presidenten som besøker Cuba på 90 år.
OBAMA TREFFER RAÚL CASTRO
Dette er stjernene mine.
VERDENSTURNEEN AVSLUTTES I HAVANNA
Dette kan man ikke glemme. Det gjør musikken ren og velduftende.
Alt har forandret seg siden vi spilte inn platen i 1996.
Livets blomster kom sent, men de kom.
Vår nasjonalpoet, José Marti, sa:
"Musikken er folkets sjel." Og jeg tilhører folket.
Våre afrikanske røtter-
-og våre cubanske rytmer kom med slavene som spanjolene brakte hit.
Man kan drepe en mann, men ikke hindre ham i å synge.
For det er medfødt, en del av den menneskelige naturen.
Jeg vil fortsette å synge helt til slutten. Hvis jeg får det.
Omara Portuondo!
OMARA TURNERER FORTSATT I 86 ÅRS ALDER
Tekst: Nicholas Knutsen www.sdimedia.com